15. Februar, 1972
Nye ordrer: Jeg skal eskortere en løjtnants kiste hjem.
Det er en barsk opgave, men kortvarig.
Jeg dur vist ikke til den slags. Jeg kendte ham ikke engang.
Hvad skal jeg sige til familien? Hvordan kan jeg hjælpe dem?
Mr. og mrs. Johnson? Jeg er major Laird fra hjælpetjenesten.
Jeg har bragt Deres søn hjem.
Hæren beklager Deres tab.
Hans land vil altid være taknemmelig for hans indsats.
Jeg er her for at gøre mit bedste for at hjælpe.
- Hvis De ønsker en militærbegravelse… - Tak, vi vil holde det enkelt.
- Hvornår finder begravelsen sted? - I dag.
- I dag? - Klokken tolv.
- Amen. - Amen.
Lovet være Gud for musikkens kraft.
Den giver os kraft til at hæve stemmerne over sorgen.
Vi har sagt meget om Dwyte Johnson i dag.
Men vi ved, det er handling, snarere end ord, der forandrer verden.
I ved, hvor begravelsen finder sted, I ved, I er inviteret til at deltage.
Jeg håber, vi ses der.
Dwyte blev dræbt i krig.
Lad os herfra med sindet fyldt af kærlighed og fred.
Amen. Sørgemarskaller.
Alle bedes rejse sig.
Værsgo.
De må være officeren, Ada talte om.
- Ja, jeg er major Laird. - Eudora McAlister, ven af familien.
Jeg kører familien til kirkegården, vil De med? Min bil står udenfor.
Mrs. McAlister. Mrs. McAlister.
- Hvad foregår der? - En begravelse, som jeg sagde.
- Du sagde, det var en ven af familien. - Dwyte Johnson er en ven.
Dwyte Johnson? Den knægt kan ikke begraves her.
- Det er deres gravsted. - Vi har papir på det.
Mrs. McAlister, gav du disse mennesker et gravsted?
- Nej. - Vi købte det, som man skal.
- Hvad betalte I for det? - Det hører under privatlivets fred.
Vores søn døde for sit land. Han har ret til at blive begravet.
- Ja, men ikke her. Luther, Ada. Det er en smuk kiste.
Hvorfor begraver I ikke Dwyte blandt hans egne?
Folk hører til, hvor de vil være, ikke hvor andre siger.
Dwyte elskede stedet her. Han elskede byen på trods af alt.
Han har fortjent at blive begravet her.
Vi kan sikkert finde en løsning. Jeg ringer til min overordnede.
Vi har ikke brug for føderal indblanding, det er en lokal sag.
"Indenfor Rockvilles bygrænse må begravelser-
-eller urnenedsættelser kun finde sted for borgere af den kaukasiske race."
Det siger loven. Jeg beklager, men jeg må følge den.
Stil kisten tilbage i bilen.
Hvordan kan du gøre det? De er en det byen, som alle andre.
Du skulle nødig tale. Du ødelægger den her by.
Det her er gået vidt nok. Kør nu, inden det bliver grimt.
"Grimt"? Hvad kalder du det her?
Jeg beklager, hvis det kom som en overraskelse.
Vi prøvede at involvere så få som muligt.
- Den slags problemer tager tid. - Hvor længe bliver De?
Tre, fire dage, men jeg har ordrer til at blive så længe det kræves.
Hvordan kan jeg hjælpe, Ada?
- Kan han være i kirken? - Ja, vi skal nok passe på ham.
Det var hyggeligt, lad os spise frokost sammen en dag.
Det var rart at tale med dig.
- Jeg vil godt tale med Dem. - Der er ikke meget at tilføje.
Jo, jeg vil bede om Deres hjælp til at begrave løjtnant Johnson her.
Skal han bare hænge i limbo?
Nej da, kør 8 km den vej ud af byen, der ligger hans slags begravet.
Se ikke på mig. Sådan har det været, siden før jeg blev født.
Vi har en god by med gode mennesker.
Jeg så Dwyte vokse op.
Jeg ved hvad De tænker, og De har nok ret, Det er ingen god afslutning.
Beklageligvis døde han, før byen var parat til forandring.
- Havde han levet lidt længere… - Længere? Vi lever i 70'erne.
Vores skoler er integrerede, og vi lever godt sammen.
Ikke helt så godt, som De vil se, men vi klarer os. Og nu har jeg travlt.
Jeg talte med min chef. Hæren kræver, at Johnson begraves efter eget ønske.
Hvis hæren vil sit bedste, begravede den ham på en veterankirkegård,
Det her er hans hjem. Hans forældre ønsker ham begravet her.
- De kan blive sagsøgt for det her. - Det kan vare år.
Vil De se Luther og Ada vente så længe på at se drengen begravet?
Jeg kan ikke hjælpe Dem. De gjorde Deres pligt, drop det.
Er det, hvad hæren kan gøre?
Og derefter ligger sagen hos anklagemyndigheden?
Tak for hjælpen.
- Mælk og sukker, major? - Lidt mælk, tak.
Jeg så I albummet før. Dwyte har givet os mange gode minder.
De må være stolt af ham.
Mrs. Johnson, da det gik op for mig, hvad De og Deres mand ville-
-må jeg indrømme, jeg blev lidt overrasket.
Jeg fulgte trop, fordi jeg har ordre til at yde assistance.
Det er derfor, jeg stadig er her.
Selvom det har taget længere tid end sædvanlig.
Men…
Når jeg ser, hvilke kræfter De er oppe imod-
-midt i at sorgen, er De så sikker på, De vil gå videre med det?
Min sorg?
Jeg ved endnu ikke, hvor meget sorg jeg bærer på.
Hvor mange tårer.
Jeg troede, jeg græd dem alle den første nat, men det gjorde jeg ikke.
Jeg tror ikke, jeg når ned til bunden af den flod af tårer.
Men min og min mands sorg-
-er ingen undskyldning for ikke at gøre det rette.
- De sagde, De ingen børn har? -lkke endnu.
Det håber jeg De får. De er en velsignelse.
De er en stor velsignelse.
Nogle er parat til den, jeg var ikke.
Alt, hvad Dwyte gjorde, kom som en overraskelse.
Han gik tidligt, og snakkede i et væk.
Han var dygtig til fodbold.
Og fik gode karakterer.
Mr. Johnson og jeg gik i skole, men vi fik ikke den slags karakterer.
Han var et mirakel.
Ind i mellem prøvede vi at regne ud, hvor han havde det fra.
Oldemor og oldefar var godt begavede.
Når man får sådan et barn-
-føles det undertiden uvirkeligt, at man er hans rigtige forældre.
Det føles som om han er en gave til verden, et budskab.
Selvom man ikke fatter det. I hvert fald ikke helt.
Nu, hvor han er død, føler jeg, jeg kan sige det.
Men han er ikke væk, med mindre de bringer ham ud af byen.
En by han kastede ære over.
Det ville være som at sige, at han aldrig havde været her.
Det kan vi ikke tillade, major Laird.
Ligegyldig-
-hvor meget sorg og besvær det koster os.
Det kan vi simpelthen ikke.
- Har du læst lederen, Jo? - Du ved, jeg først gør det senere.
Hør her: "En hvid kvinde, som ejer et gravsted på byens kirkegård-
-gav det til familien Johnson."
- Hvem tror du, det er? - Det ville jeg aldrig gætte.
"Og gav dem falske forhåbninger om at kunne begrave deres søn der."
- Skal det være andet? - Nej, tak. Hvor kan jeg få en avis?
Den slags fortjener det, der sker.
Hvad er det? Hvad sker der med dem?
- Forsvarer du det nonsens? - Nej, men jeg forstår det.
Som jeg ser det, får man kun det, man vil, ved at kæmpe for det.
Man får kun den slags griller fra udenforstående.
Eller fra tosser som… Eudora McAlister.
- Var det godt? - Ja, tak.
Hvordan kan du sige, jeg bruger hans kiste som en politisk fodbold?
- Sådan ser jeg på det. - Vi har kendt hinanden i 50 år, Sam.
Du ved, jeg er apolitisk. Jeg er ikke nogen medløber.
Den eneste organisation du tilhører er "Verdens tosser".
- Er det skørt at hjælpe sine venner? - Hjælper du, eller udnytter dem?
Jeg tænkte mig godt om, før jeg gav dem det gravsted.
For jeg ved, hvordan du og dine lige tolker det.
Det er mit arbejde at give byen perspektiv på tingene.
Husker du, hvordan det var i Syden i tresserne?
Har du glemt volden? Bomben, der dræbte en pige i kirken?
Det skete ikke her, vores by klarede skærene.
Vi klarede intet, hvis Dwyte Johnson ikke kan blive begravet her.
Eudora! Du ser verden fra et perfektionistisk synspunkt.
Det gør jeg ikke, jeg ser den med udgangspunkt i kaos.
Kan du ikke lide den måde, jeg driver avisen på, så start en selv.
Jeg vil ikke have en avis, jeg vil ikke engang læse dem, specielt ikke din.
- Slet mit abonnement. - Igen?
Hvad er der sket med dig? Jeg husker Sam Jennings, idealisten.
Ja, ham husker jeg. Det er længe siden.
Major Laird, skal De også besøge redaktøren?
Jeg ville ønske, jeg kunne tro, det hjalp.
De ville tale med mig? Jeg er Sam Jennings.
Major Kendall Laird. Jeg hjælper familier, der har lidt tab.
Jeg skal hjælpe familien Johnson med sønnens begravelse.
De kommer vel også for at skælde ud. Tag plads og sig frem.
Jeg så mrs. McAlister gå herfra, hun så rasende ud.
Jeg gætter på, hun var vred over lederen.
- Jeg skrev ikke hendes navn. - Det er unødvendigt i en lille by.
Eudora og jeg har kendt hinanden i årevis.
Og vi har tit skændtes både offentligt og privat.
Men hun er god til at overleve dem.
Jeg er bekymret for familien Johnson, er det fair mod dem?
Det handler ikke om retfærdighed, det handler om timing.
Vi skriver 1972. Vi har haft integration ved lov i 15 år.
Ja, hvad angår skoler og drikkevand, men vi taler om kirkegårde.
Vi begraver vores familier der. Det er et følsomt emne.
Er det ikke også det for familien Johnson? De fortjener bedre.
Ja, det gør de måske.
Jeg håber ikke, det her giver Dem en forkert opfattelse af vores by.
Jeg forstår, De holder meget af byen, men lad mig spørge om noget.
Hvad tænker De på, når jeg siger Little Rock, Arkansas?
De så den lille sorte pige, der skræmt klamrede sig til sine bøger-
-mens hun blev eskorteret i skole af bevæbnede soldater, ikke?
- Skal Rockville huskes sådan? - Nej, selvfølgelig ikke.
Hvis De ikke vil se demonstrationer, eller endda en højesteretssag-
-burde De give lige så meget plads i avisen til Dwyte Johnson.
Hans mænd har indstillet ham til en medalje for at redde deres liv.
- Er de hvide? - Ja, de fleste.
Der har De en vinkling til en artikel.
Ja, til en artikel, men ikke til en begravelse.
Kan De få de mænd i tale?
Mig? Det er Dem, der er journalisten.
Det skal De ikke tænke på. Giv mig fakta, så skriver jeg artiklen.
- Mener De det? - Jeg trykker den. Er det en aftale?
En aftale.
Jeg ved det ikke, oberst. Det var en rutinesag.
Men det har vist sig at være en betændt situation.
Jeg vil hjælpe familien, men jeg ved ikke hvordan.
Der er ikke rigtig nogle retningslinjer.
- Hvad mener man i byen? - Det ved jeg ikke helt.
Der er delte meninger.
Avisens redaktør vil interviewe ham, der indstillede Johnson til medaljen.
Sørg for, at din deltagelse ikke bliver ved til bålet.
Vi skal handle korrekt, men tage hensyn til forholdet til de civile.
- Rockville er kun 100 km herfra. - Jeg ved det.
Men forældrene er meget beslutsomme.
Fortsæt på listepoter. Lad mig vide, hvad der sker.
Tak, sir.
Er venstre område sikret?
Er højre område sikret?
Banen er sikret.
Sergent Erskine? Rør.
- Har du et øjeblik? - Ja, sir. Bradford, overtager du?
- Det drejer sig om løjtnant Johnson. - Hvad vil De vide?
- Jeg prøver at hjælpe ham. - at respekt, sir, han er død.
- Ingen kan ikke gøre noget for ham nu. - Jo, det kan vi faktisk.
De vil ikke begrave ham på kirkegården, den er kun for hvide.
Hvis nogen kan hjælpe, er det jer.
Er det her en officiel undersøgelse?
Nej, jeg troede, oberst Holmby havde givet besked.
Jeg ville bare vide, hvad der sker. Hvad vil De vide?
Manden døde en ærefuld død. Jeg vil godt høre om det.
Han må have været en god officer.
Han var ikke bange for noget. Han opsøgte ikke kamp-
-men havnede vil en, gk han t den.
Det lyder som om du mener, det var forkert.
- Kan De lide at blive skudt på? - Nej, men du kunne lide ham, ikke?
Generede det dig at have en sort overordnet?
Nej, alle officerer er ens for mig. Han var god nok.
Hvad kan du fortælle om den dag, hvor han reddede jeres liv?
Jeg husker det regnede, monsunen. Vi havnede i krydsild ved floden.
Vi bad om luftstøtte, men fik ingen, og så brød helvede løs.
Før vi nåede at reagere, var han død. Trykket sendte ham ud i floden.
Han kastede en granat inden, så blev der stille.
- Stille? - Ja, Vietnam er sjov på den måde.
Hvordan var han som menneske?
Jeg lærte ham ikke rigtig at kende. Officererne holder sig for sig selv.
Der må være noget…
Det er det eneste, jeg kan komme på. Har De specifikke spørgsmål.
- Var det alt, major? - Ja, det var alt, sergent.
- Sergent Booker T Douglas? - Ja, sir.
Kom lige herned, tak.
Jeg søger oplysninger om løjtnant Dwyte Johnson.
Generer det Dem, at jeg optager det? Det her er Booker T. Douglas.
I mænd indstillede ham til en medalje, er det korrekt?
Havde du og han et særligt forhold?
- Hvad mener De? - De fleste i delingen var hvide.
Nej, han behandlede mig som alle andre.
- Hvordan? - Godt,
- Han indbød ikke til venskab. - Men mændene respekterede ham?
Fortæl mig om ham. Jeg prøver at danne mig et billede af ham.
Beklager sir, jeg lærte ham aldrig rigtig at kende.
Han var sort, men han var officer.
Han gik ikke ud med mændene.
- Men han var god nok. - Ja, det siger man.
Hvad husker du, om den dag han blev skudt?
Det havde regnet i dagevis. Mine fødder rådnede op i støvlerne.
M blev fangeti krydsild.
Vi fik ingen luftstøtte, og så brød helvede løs.
Da det var overstået, var løjtnanten død.
Han faldt i loden.
Var det alt, sir?
Ja, det var alt, tak, sergent.
Korporal Porter? Er du Kevin Porter, der tjenestegjorde under Johnson?
Lige et øjeblik, jeg er ved at sikre nogle våben.
Kan vi tale sammen på kontoret?
Jeg ved, nogen spurgte om løjtnanten. Jungletelegrafen, De ved.
Vi har tre telefoner. En til hæren og de to andre for ikke at blive skøre.
- Hvad kan jeg gøre for Dem? - Det drejer sig om løjtnanten.
Hans familie har problemer med nogle i hans hjemby.
Jeg tænkte, at Deres mening om ham kunne få nogle til at ændre mening.
- Gør det noget, jeg optager samtalen? - Nej.
Det her er Potter.
Hvad husker du bedst om løjtnanten?
Han opretholdt større disciplin i felten end de fleste.
Det lød som West Point snak.
- Hvad syntes du om det? - Det var for vores eget bedste.
Han var dygtig. Han var god nok.
- Hvad sagde De? - Han var god nok.
- Hvad følte du, da han blev dræbt? - Jeg følte med alle, som døde.
Det gælder også løjtnanten.
Den sidste dag…
Hvad gjorde han for at redde gruppen?
M blev fangeti krydsild.
Ingen vidste, hvordan vi slap væk.
Det var vådt.
Det havde regneti 15 dage.
Vi bad om luftstøtte, men der var ingen.
Og så, jeg ved ikke… så skete det bare.
- Hvad skete der? - Helvede brød løs.
Så brød helvede løs.
Det begyndte med granatild, og så brød helvede løs.
Han var god nok.
Jeg mener det virkelig, sir. Han var god nok.
- Er det her mrs. McAlister bor? - Ja, kom ind.
- Jeg er Eleanor Clark. - Kendall Laird. Goddag.
- Følg mig. - Tak.
- Major Laird, er De altid så punktlig? - Ja, det har hæren lært mig.
Sid ned,
Eleanor går på universitetet i Atlanta. Hun hjælper mig, når hun er hjemme.
- Te? - Ja, tak.
- Vil du ikke have en kop mere? - Tak, men jeg må gå.
Det her er officeren, jeg fortalte dig om.
Han skal hjælpe Johnsons med at begrave Dwyte efter deres ønske.
- Er det ikke rigtigt? - De kender mine ordrer bedre end jeg.
De er vist en samvittighedsfuld mand. Værsgo, mælk og sukker.
Vil hæren være villig til at tage en retssag på det her?
Eleanor læser jura.
- Jeg håber ikke, det kommer så vidt. - Bare det ikke trækker ud.
Jeg er bekymret for Johnsons og for dig.
Nogle af mine slægtninge er imod [Mytes forældre.
Men de kender ikke Dwyte. Vi var klassekammerater.
Det er lidt hans skyld, at jeg læser jura.
Han tog sig ikke tid til at se folk.
Ada var bekymret over det.
Han pressede altid sig selv, selv som helt ung.
Jeg må gå, det gør vel ikke noget, jeg låner bilen?
Nej, men tjek olien. Den sluger enorme mængder.
En skønne dag kigger jeg på motoren og finder problemet.
- Det var rart at møde Dem. -lige måde.
- De har kendt Johnson familien længe? - Ja, meget længe.
Adas mor var jordemoder, hun forløste mit eneste barn.
Vores familier er forbundet i livet som i døden.
Min søn, Alban…
Han døde i begyndelsen af krigen i Vietnam.
Ada var en stor støtte for mig dengang.
Det må have været svært for Dem.
En stor prædikant sagde engang-
"Vær god ved andre, næsten alle udkæmper en hård kamp."
Og det er ikke kun på slagmarken.
Hvorfor ville De møde mig?
Jeg er bekymret for Johnsonparret.
Da De gav dem gravstedet, må De have vidst, det ville skabe en kløft.
Jeg gjorde det for at hele en.
Det her handler om mere end principper, det er personligt.
Havde De kendt Dwyte, ville De forstå mig.
Han var noget særligt.
Det hører jeg hele tiden. Havde han ingen fejl?
Jo, han kunne være svær og krævende, men han krævede mest af sig selv.
Men…
Han strålede, alle kunne se det.
Intet var umuligt for Dwyte. Alt præsenterede en mulighed.
Da han var otte, gik han på biblioteket for at låne en bog.
Men bibliotekaren ville ikke udlevere den på grund af hans race.
Han sagde, han ville vente, til hun skiftede mening.
Og det gjorde han, han ventede. Han stod ved skranken hele dagen.
Den stakkels kvinde. Hun var totalt udmattet.
Havde hun ikke været så affældig, havde hun smidt ham ud.
Det blev lukketid, og han stod der stadig.
Da klokken blev fem, var hun så kørt ned, at hun gav ham bogen.
Havde det været enhver anden, havde jeg nok ikke opgivet gravstedet.
Men hvis han ikke kan ændre den traditionelle opfattelse-
-skal vi måske vente endnu 30 år.
Og så er der Ada og Luther, de giver sig ikke.
Nogle gange kræver det kun, at en-
-gør noget for at få folk til at åbne øjnene.
Det er svært at være den ene.
Men når tiden er inde, og man indser det-
-siger man til sig selv: "Nu er det nu, det er mig, der må tage skridtet."
Hvad?
Jeg huskede dengang, han klatrede op i klokketårnet og sad fast.
Husker du det?
Han turde ikke råbe om hjælp, fordi han vidste, han var på gale veje.
Så skulle de ringe til gudstjeneste.
Sikken hovedpine han fik.
Da jeg skulle skælde ham ud, kom jeg til at grine.
Sikken knægt…
Sikken knægt.
- Korporal Oliver? - Ja, sir.
E flot kast, kan du det hver gang?
Rør, soldat.
Du ventede mig vist?
Jeg har ikke en civils rettigheder, så jeg vil godt informeres om mine.
- Hvorfor tror du, du har brug for dem? - Jeg nægter at udtale mig uden.
Det er ingen undersøgelse, men en uformel snak om løjtnant Johnson.
- Vil det sige, jeg ikke behøver svare? - Det stemmer.
Må jeg så træde af?
- Du vil altså ikke tale om ham? - Korrekt, sir.
- Må jeg spørge hvorfor? - Jeg udtaler mig ikke uden en advokat.
Bowl bare videre.
Han var ikke bange for noget.
Han faldt i floden.
Før nogen kunne reagere, var han død.
Trykket kastede ham ud i floden.
- Kan du huske Stinky Gilroy? - Præstens søn.
Han havde alt planlagt. Han var en af den slags tyveårige.
Han havde sin pension og alt planlagt. Han vidste præcis hvad han ville.
Han bliver pensioneret, sidder hjemme og driver sin kone til vanvid.
Og til sidst tager han en drink.
Det sker ikke for dig.
Aldrig. A: Stedet her holder mig beskæftiget og B: Jeg er ugift.
Jeg mødte aldrig en, der var dum nok til at tage mig.
C: Og min tid med drukture er forbi, efter to øl går jeg omkuld.
Jeg misunder dig, du er den eneste jeg kunne se for mig som civil,
Du har altid sat tingene i perspektiv.
Når tingene bliver for komplicerede, skal man tage en lur.
- Hvad gør man, når man ikke kan sove? - Så taler man med nogen.
Kom så med det. Du kom ikke for at drukne orme.
Kender du til sager, hvor menige har dræbt deres officer?
Jeg har hørt soldater prale om det i barer.
Det eneste, jeg troede på, var, at de løj.
Men jeg har set andre blive fulde og tavse, hvis talen faldt på det.
Det er svært at vide, hvad tavsheden betyder.
Jeg gætter på, de havde gjort noget, der var for slemt til at tale om.
Hvis der var en sammensværgelse om at dræbe en officer i kamp-
-og jeg kan få en til at tale.
Synes du så, jeg bør få dem anklaget-
-når jeg ved, det vil være ødelæggende for familien?
Det lyder ikke som retfærdighed.
At lade dem slippe godt fra det lyder heller ikke som retfærdighed.
Retfærdighed er en ide.
Familien er virkelig.
Sandheden er, at du og jeg risikerer at blive skudt derude.
Hvis ideer ikke betyder noget, hvorfor så ofre livet for dem?
Jeg er ikke filosof, jeg tænker ikke som dig, jeg tænker slet ikke på det.
Tænker du aldrig på det, vi oplevede i Vietnam?
Jeg tænker ikke over tingene, det ligger ikke til mig.
Spørger du mig om Vietnam? Jeg kunne ikke lide det derovre.
Det behøvede jeg ikke tænke over, det kom af sig selv.
Jo, men du adlød ordrer.
- Du må have troet på noget. - Ja, på at adlyde ordrer.
Det må have betydet mere end som så.
Fortæl mig det, når du har regnet det ud,
Hvorfor generer det dig så meget?
Jeg har lært familien at kende, og jeg vil nødig såre dem.
Og jeg har mødt hans mænd. Jeg ved, de skjuler noget.
Jeg ved ikke, hvad det ellers kan være.
Jeg ved snart ikke, måske det er bedre at glemme det.
- Det er klart det letteste. - Og?
Og…
Du gør det på den svære måde.
Godmorgen, sir.
- Sir, major Laird, - Sid ned, du bad om ti minutter.
Ja, jeg er på en specialopgave.
Jeg hjælper løjtnant Dwyte Johnsons familie.
Jeg er rendt på noget uventet.
Jeg har interviewet nogle af hans mænd her på basen.
Jeg tror, jeg er faldet over en sammensværgelse.
Hvilken slags?
Da jeg bad hans mænd beskrive forløbet omkring hans død-
-brugte de de samme udtryk. Som om de havde indøvet dem.
De virkede nervøse over at blive optaget på bånd.
Og en af dem nægtede at tale med mig uden sin advokat.
Antyder du, at løjtnant Johnson blev dræbt af sine egne?
De indstillede ham til en medalje. Det giver ingen mening.
Det er næsten umuligt at bevise, det ved du vel?
Ja, det gør jeg.
Har du overvejet, hvad det vil betyde for hans familie?
Jeg har tænkt meget over det, det er den værst tænkelige situation.
Johnson var en sort officer med en overvejende hvid deling.
- Vi har ikke problemer med racisme. -lkke i teorien.
Vi holder det uofficielt. Finder du beviser, indleder vi en undersøgelse.
- Jeg ved, hvor følsomt et… - Det ved vi begge.
- Jeg vil se en rapport om tre dage. - Ja, tak, sir.
Major Laird, der kom et opkald, her er beskeden.
Sam Jennings, tak.
Hej, Sam. Hvad sker der?
Hvad? Har de lige gjort det?
De købte kirkegården af byrådet, nu bestemmer de, hvem der ligger der.
Det var Oster og nogle af hans kumpaner.
De fik det igennem, før folk opdagede noget, jeg kan ikke lide det.
De prøver at bevare status quo. Er det ikke det, din leder forsvarede?
Nej, jeg prøvede ikke forsvare tingenes tilstand.
Jeg sagde bare, at jeg ikke mente Rockville var parat til forandring nu.
Men…jeg ved snart ikke.
På det sidste har jeg hørt ting, jeg aldrig troede, jeg skulle høre.
Jeg har endda hørt folk sige, at de mente, han burde begraves i byen.
Byen har forandret sig. Måske kun lidt, men den har ændret sig.
- Hvad betyder det for Johnsons? - Det afhænger af dig.
- Har du materiale til en artikel? - Der er opstået visse komplikationer.
- Hvad fanden betyder det? - Jeg er under stærkt pres.
Jeg har andet, jeg må klare de næste par dage.
- Du vil altså vente. - Det er ikke så let, som vi troede.
Jeg arbejder på sagen. Jeg vender tilbage.
Mr. Johnson! Hvordan går det?
- Det går. - Er De begyndt at arbejde igen?
- Ikke rigtigt. - Hvorfor ikke?
En kunde ringede sidste uge og bad om at få installeret el i garagen.
Jeg kørte derhen for at give et tilbud, men han havde fortrudt.
- Er det pga. af det med kirkegården? - Jeg ved det ikke.
Han bor en vej fra kirkegården.
Tror De, De mister flere opgaver?
Hvis Dwyte begraves udenfor byen, kommer arbejdet så igen?
Gør det Dem ikke vred? Det gør mig vred.
- Hvor er De fra, major? - Wisconsin.
Jeg tror, De bliver vred, fordi det lige er gået op for Dem.
Ada og jeg har forventet det i nogle uger.
Ja, vi vidste det. Men på trods af det, det indebar-
-besluttede vi alligevel at gennemføre det.
Vi betalte 15 dollars for gravstedet. Det var det, mrs. McAlister betalte.
Det føltes, som om vi købte vores frihed ligesom i gamle dage.
Se her. Kan De den nøgne stump jord her?
Dwyte…
Vi havde en basketballkurv deroppe.
Han havde et flot skud, han trænede igen og igen.
Da hæren ringede…
Og vi hørte, han var død…
Og at hans lig var savnet.
Det føltes, som om han aldrig havde været her.
Men så gik jeg herud og så på den nøgne jord.
Han måtte have været her.
Jeg er en anden mand nu.
Jeg havde aldrig gjort det for andre end Dwyte.
Det har jeg det godt med.
Så lad dem bare tage deres arbejde-
-den følelse kan de aldrig tage fra mig.
Jeg beundrer det, De gør.
Men før jeg går videre med hærens side af sagen, må jeg spørge-
-om De overvejer en militær- begravelse på en national kirkegård.
- Vil De godt høre det? - Det er ikke op til mig.
Jeg skal hjælpe Dem med at opfylde Deres ønske.
Men jeg må være sikker på, hvad det består , før jeg fortsætter.
De synes nok, jeg er skør, fordi jeg insisterer.
De er ikke skør.
Ind i mellem synes jeg, vi er skøre.
Men så husker jeg nogle af de breve han skrev.
Så synes jeg det ikke længere.
Som regel var han bare morsom.
Han ville ikke have, vi skulle være bekymrede.
Sådan var han. Han beskyttede altid andre.
Det sidste brev, major…
Det allersidste…
Måske burde De læse det.
- Godaften, Douglas. - Hvad vil du?
- Snakke. - Vi har snakket.
Ja, men jeg vil godt tale mere med dig.
Jeg vil ikke tale med dig, med mindre det er en ordre.
En fadøl, tak.
- Man siger, du er en god soldat. - Jeg gider ikke høre den slags.
Jeg bliver ikke i hæren, om to måneder er jeg smuttet.
- Men dine papirer siger… - Jeg har kun gjort min pligt.
Glem alt det med "Amerikas bedste". Jeg kan ikke snuppe den slags.
Min tid er dyrebar, Jeg stopper.
Jeg prøver bare at få en mand begravet.
Er det kun det?
Hvorfor holder du sammen med dem?
Vi har altid holdt sammen. Det er en god deling.
Derovre holdt vi hinanden i live.
Jeg havde troet, at du af alle…
Hvor tager du hen, når du stopper?
Du er fra Chicago, ikke?
Har du familie der?
Hvordan ville du have det, hvis andre bestemte, hvor du begravede din mor?
- Tal med mig, Douglas. - Hvorfor? Du lytter jo ikke.
Blev løjtnant Johnson skudt forfra-
-eller fra ryggen?
De mistede fiskeredskaber, tegnebøger, nøgler, alt.
De måtte gå langs kysten for at komme hjem.
Næste dag sad de på motellet og så tv.
Jeg måtte låne dem til benzin og fisk, så de ikke blev til grin.
Hvordan går det med sagen?
Hvilken det af den? Borgerretssagen, eller den mulige mordsag?
- Jeg kommer ingen vegne. - Hvem siger, du skal stå med det hele?
Ingen, men jeg er nervøs for udkommet, hvis andre overtager.
Du bekymrer dig for meget. Det har du altid gjort.
Husker du skøre Mulrooneys motto?
"Kun få ting betyder noget, og intet betyder ret meget "
"Bortset fra mad, røg og midtersidepiger."
Han blev hjemsendt med blødende mavesår.
Uheldigvis er begge muligheder ret vigtige-
-for mange mennesker, mig selv inklusive.
Du kender hæren.
Man vænner sig til at flytte, lære nye navne, får en øl og flytte igen.
Men visse ansigter glemmer man ikke.
Dwyte Johnson er et af dem for mig. Jeg ved ikke hvorfor.
Jeg har aldrig mødt manden.
Måske er han fyren i den anden ende af saven.
Da jeg var tømmerhugger, mente jeg-
-at den bedste man der, var ens modsætning.
Som et spejlbillede. Når han trak, skubbede jeg.
Siger du, vi er modsætninger?
Han var chancerytter, og han prøvede ikke at snakke folk efter munden.
Du er en god soldat, en modig mand.
Men du prøver stadig at undgå at skabe røre I andedammen.
Major Laird?
Oberst Holmby, det her er pensioneret oversergent Bill Davis, min gamle chef.
Goddag. Major Laird.
- Hvordan går det med specialopgaven? - Det går fremad.
General Hauer har ringet om den flere gange, vi kan ikke holde ham hen.
- Nej, jeg forstår. - Godt, velbekomme.
En sjov fyr.
Bilen begynder at køre langsommere og langsommere.
Vi kom til rampen, den går nedad bakke.
Vi stod ud og skubbede taxaen nedad rampen lige ned til stationen.
Jeg strøg gennem lufthavnen og nåede flyet, lige før dørene lukkede.
Jeg satte mig ned, det tog en time før min vejrtrækning blev normal.
Og så sendte de bagagen til Cleveland.
Jeg troede, livet blev mere roligt efter de fyrre.
Hvorfor kommer du ikke ned og slapper af og fisker et par dage?
Du kan bruge madding eller lade være.
Hvorfor ikke? Du har feriedage nok.
Jeg har aldrig været god til at holde ferie.
Det var et af Jans og mine store problemer.
Dårlige ferier er en god grund til en skilsmisse.
- Er du kommet dig over det? - Ja.
Det er otte år siden, jeg kan dårlig huske, jeg var gift.
Jeg kan, jeg var der.
Vil du have en øl mere?
- Endnu en undskyldning? - Lad være at presse mig.
Jeg har det svært for tiden, jeg er under stort pres.
- Så lad være at sige, alt er godt. - Det gjorde jeg ikke.
- Jeg er ked af, jeg bed af dig. - Det har man lov til.
Ja, her, alle andre steder har jeg det, som om jeg er I spændetrøje.
Jeg er låst fast af regulativer, og fordi jeg nødig vil såre nogen.
Jeg aner ikke, hvad fanden der foregår, fordi ingen vil tale med mig.
Jeg kan ikke blive ved at genere fyrene med de samme dumme spørgsmål.
- Hvorfor ikke? - Fordi det ikke virker.
Jeg brasede ind i de meniges klub på basen-
-og talte med en soldat om det, en sort fyr, Douglas.
Han vendte sig om og skred.
Jeg tør ikke presse ham mere, for så lukker han helt af,
Og jeg ved, der er noget, han ikke siger.
Hvad brokker du dig for? Du kan bare droppe sagen, ikke?
Ved du, hvad dit problem er?
Du er endelig faldet over noget, du tror på.
Sir.
Hvorfor bliver du ved at genere mig? Du driver mig til vanvid!
Det her forsvinder ikke, det gør jeg heller ikke.
Jeg er ked af det, jeg sagde i klubben, jeg gik for vidt. Men der er noget.
Og hvis vi dækker over det-
-ligger det og rådner til det eksploderer, så sig noget!
Jeg var i Nam og gjorde mit arbejde.
Nu skal du høre, hvordan det var for en sort.
Jeg gav blod til en hårdt såret hvid mand.
Da han opdagede, det var mit blod, bad han dem holde op-
-selvom de sagde, han døde uden. Først da holdt bondeknolden kæft.
Løjtnant John er ikke den eneste.
- Desto mere grund til at hjælpe. - Jeg er ikke en det af hæren mere.
Hvad har det med med at hjælpe Johnson at gøre?
Jeg lærte, at det handler om at holde sig i live. Og det er fuldtidsarbejde.
Jeg er ked af, han og andre døde, jeg er ked af at vågne i koldsved.
- Og af at tale med dig. - Jeg ved, der er noget galt!
Du var der ikke, du mærkede ikke råddenskaben.
Du var der ikke, da Johnson og Beyer blev ramt.
Beyer? Hvem er han?
Er der ingen omtale af nogen overhovedet ved navn Beyer?
De trak delingerne ud ret hurtigt, Jeg tvivler på, vi får alle fakta.
Hvis han var i delingen, er der tre muligheder.
Han er civil, i bandager eller i jord.
Hvis du vil have det, prøver jeg at finde ham.
Ja, det vil jeg.
Korporal Beyer? Jeg er major Laird.
- Hvordan går det? - Hvordan ser det ud?
Det ser hårdt ud.
- Hvad vil du? - Jeg hjælper de faldnes familier.
- Jeg er ikke død endnu. - Det drejer sig om Johnsons familie.
Skrid! Det kan ikke blive værre for mig, så du kan ikke true mig.
Hvorfor tror du, jeg truer dig? Jeg truer dig ikke, er det klart?
Om det er klart?
- Har du fattet noget af det her? - Mindre og mindre for hver dag.
- Hvor er dit hjem, Beyer? - Lige her, sir.
- Jeg mener, hvor du kommer fra. - Arkansas.
Så overrasker de problemer, de har i Rockville, dig måske ikke.
Har du ikke hørt om det? Er du ikke en det af jungletelegrafen?
Jeg deltager ikke i nogen jungletelegrafer.
Familien kan ikke begrave Dwyte, byens kirkegård er kun for hvide.
Har de fundet ham? Hans lig?
Det tog lidt tid. Hvad er der i vejen?
- Hvor fandt de ham? - Et stykke fra hvor I blev såret.
- Har du det godt? - Hvor er han nu?
I familiens kirke en time herfra.
Han flyder omkring, han flyder ligesom sidst jeg så ham.
Jeg kan ikke klare det her, jeg vil ikke høre det, lad mig være i fred.
Tag det roligt, hør på mig.
Der sker ikke noget.
Jeg ved, hvad du har været igennem. Jeg var der.
Der er ting omkring Vietnam, vi aldrig gemmer.
Men vores krig er forbi, vi kom hjem.
Johnson kom død hjem, og han kæmper videre.
Jeg prøver at hjælpe ham. Hjælp mig.
Jeg eskorterede liget af en helt fra Vietnam hjem til hans familie.
Og de kan ikke engang begrave deres eneste søn.
Da jeg fik opgaven, handlede det om en kiste.
Jeg mødte familien og opdagede, at han var en utrolig mand,
Dwyte Johnson gjorde mere på 24 år, end de fleste af os gør på 50.
Og hans mænd, som indstillede ham til en medalje, nægter at hjælpe.
De er bange, og jeg ved ikke hvorfor. Se på mig.
Fortæl mig, hvad der skete derovre. Hvad skete der?
Dwyte Johnson får ikke hvile, før jeg ved det.
Og jeg hviler ikke, før jeg har svaret.
Du har fundet det.
- Det var min skyld. - Hvad snakker du om?
Alting. Luftangrebet.
Beyer, start med begyndelsen. Du kan godt.
- Jeg kan ikke! - Hvorfor ikke?
Jeg kan ikke ændre det, der skete.
Du er fanget af det her. Lad det komme ud.
Fortæl mig det!
Undskyld, jeg ville ikke skælde ud, men jeg beder dig, hjælp mig.
Hjælp mig med at finde en god løsning på det her rod.
Du ved ikke, hvad du beder om.
Nej, det ved jeg ikke.
Jeg ved det ikke.
Men hvad det end er…
Så er tiden inde til at få en ende på det.
Beyer.
Mine herrer.
Korporal Beyer nægtede at tale med mig alene.
Det, han har at sige, ville han sige til jer alle.
Majoren fortalte, hvad ll har sagt om løjtnant Johnsons død.
Jeg kom for at sige sandheden.
Hvad fanden tror du, du laver?
- Jeg er nødt til det her. - Jeg vil ikke høre det.
Du ved ikke, hvad jeg har at sige.
Sid ned, soldat!
Værsgo.
Start fra begyndelsen.
Jo, major..
Cirka ti dage før løjtnant Johnson blev dræbt-
-blev vi sendt på rekognoscering nord for Shu Li.
Og det gjorde vi. Vi sted røven i laser på udkig efter fjenden-
-som lerduer, der leder efter en skytte.
Vi kom op på en bjergtop, helt op på toppen-
-og så ned I dalen.
Og der var Viet Cong 1 gang med at flytte udrustning,.
Fortæl om løjtnantens geniale ide.
Løjtnanten sagde, han ville bede om et luftangreb.
Han tjekkede kortet og gav mig koordinaterne.
Han bad mig tilkalde det største luftangreb, vi kunne få.
- Og vi fik det! - De bombede os.
- Var der nogen sårede? - Ja, Wilson.
Det kom som lyn fra en klar himmel. Han blev sendt hjem i småstumper.
Gad vide, hvad de sagde til hans forældre.
- Løjtnanten fik det virkelig skidt. - Har du medlidenhed med ham?
Du var den af os, der skældte mest ud over ham.
- Du kaldte ham "superspade". - Kun til dig,
Du var mere fordomsfuld, end nogen af os andre.
Jeg sagde intet racistisk.
Du havde ikke noget tilovers for ham, for han kom på West Point modsat dig.
Hold din kæft, jeg behøver ikke høre på den slags.
Var der hele tiden racistiske undertoner?
Porter?
Det var begyndt at blive bedre. Vi var en god deling.
Vi var det eneste gode, jeg nogensinde har været en det af.
Wilson var den første, vi mistede.
Vi havde været heldige indtil da.
Løjtnant Johnson var intelligent, han plejede ikke at begå fejl.
- Den dag mistede han grebet. - Nej, han gjorde ikke.
Man kunne se, han var helt knust.
Men det var for sent, jeg burde have sagt det, men jeg kunne ikke.
- Hvad snakker du om? - Han tog ikke fejl.
Da jeg bad om flystøtte, ændrede jeg om koordinaterne.
- Du gjorde hvad? - Jeg troede, de var forkerte.
- Tjekkede han dem ikke bagefter? - Jo, men jeg løj igen.
Jeg sagde, det var de koordinater, han gav mig.
Hvorfor gjorde du det? Hvorfor ændrede du koordinaterne?
Fordi en sort ikke kunne plotte dem.
Er det sandt?
Beyer var ansvarlig for det luftangreb, der ramte jer.
Løjtnant Johnson troede, det var hans fejl.
Og det troede I også.
Godt…
Lad os komme til sagen.
Hvad skete der, da "helvede brød løs"?
Erskine.
Det var stort set, som vi fortalte.
Bortset fra at vi lod noget være usagt.
Hvilken det?
Løjtnant Johnson troede, han vidste hvor ildgivningen kom fra.
Han greb en granatkaster og råbte…
"Nu tager vi den."
Han sprang op…
Hvad skete der så?
Beyer var den eneste der fulgte ham.
Han og løjtnanten blev mejet ned.
Før han døde-
-sigtede løjtnanten mod det sted, han mente morteren stod og skød.
Ramte han den?
Han reddede altså jeres liv?
- Hvorfor fulgte I ham ikke? - Jeg ved det ikke, sir.
Oliver, hvad siger du?
Hvorfor fulgte I ham ikke?
Da han begik sin fejltagelse…
Vi troede jo, det var ham. Vi turde ikke stole på ham.
I betvivlede hans lederevner.
Havde I næret samme tvivl, hvis han havde været hvid?
Douglas, hvad siger du?
Jeg fulgte ham ikke på grund af hans optræden.
Jeg vidste ikke, om han var den, han var før,
Hvor længe tøvede l? Var det et eller femten sekunder?
Jeg tror ikke, vi ved det, sir.
Det var som i en bilulykke, når man hører bremserne skrige i en evighed.
Det skete, før vi nåede at reagere.
Når l ikke planlagde det, hvorfor aftalte l så at skjule det?
Han reddede vores liv, det var forkert ikke at indstille ham til en medalje.
Oliver var imod det.
Han sagde, hvis vi gjorde det, måtte vi forklare, hvorfor han var alene.
Mine herrer, jeg vil læse noget for jer.
Det er det sidste brev Dwyte Johnson skrev.
Han må have skrevet det en gang i løbet af den sidste uge.
U K ære mor og far."
"Jeg har kun et øjeblik, så jeg skynder mig at skrive."
"Vi oplevede vores første dødsoffer sidste uge, det rystede hele gruppen."
"At træffe beslutninger der kan betyde døde for andre, er en stor byrde."
"Jeg holder af alle mine mænd, Deres liv er i mine hænder-
-og mine hænder må ikke ryste."
"De tror på deres land og er beredt på at dø for det."
"Det er mit arbejde at sørge for, at det ikke sker."
"Ind i mellem føler jeg mig forvirret og ved ikke, om jeg gør det rigtige."
"Vær ikke bekymrede, jeg klarer det. Jeg savner og elsker jer. Dwyte."
Vi er her pga. løjtnant Johnsons begravelse.
Det vedkommer ikke jer.
Mr. Oster, vi ejer stadig gravstedet.
- Vi køber det tilbage. - Det er ikke til salg.
Kirkegården er privatejet og tilhører Graykirk selskabet.
Garykirk har en bestemmelse om race. I kan ikke begrave ham her.
Mændene her er hans venner. Han reddede vores liv.
Og vi er en god deling.
Når vi beslutter at gøre noget, kan ingen stoppe os.
- Har jeg ret, sergent Douglas? - Du har ret, Beyer.
Ryk Dem, mr. Oster. Det er forbi,
Mine herrer.
Fremad march!
Venstre, venstre….
Det ser ud til, at Rockville var parat trods alt.
…at tage vores brors sjæl fra denne verden.
Vi overgiver derfor hans krop til jorden.
Af jord er du kommen, til jord skal du atter blive.
23. februar 1972. Vi begravede løjtnant Johnson i dag….omsider.
Hans sjæl føles levende her-
-i byen, i hans mænd, i mig.
Jeg kom hertil som en slags mand, jeg rejser som en anden.
Sammen med hans familie og hans mænd, tror jeg, vi gjorde en forskel.
Jeg ved, Dwyte Johnson gjorde det.
Oversættelse: Ordiovision
....::::Rippet af Firewalker.dk::::....